Alue ja Ympäristö on vertaisarvioitu tiedelehti, joka julkaisee laajasti aluetieteen ja yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen alle sijoittuvaa tutkimusta. Lehti on ilmestynyt säännöllisesti vuodesta 1971 alkaen, ensimmäiset 20 vuotta Aluesuunnittelu-nimisenä ja vuodesta 1991 lähtien nykyisellä nimellään. Lehden kirjoittaja- ja lukijakunta koostuu useiden tieteenalojen tutkijoista, opiskelijoista, työssään ympäristötietoa tarvitsevista ja muista kiinnostuneista. Alue ja Ympäristö on suomenkielinen, mutta julkaisee myös muun kielisiä suomalaiseen tieteelliseen keskusteluun kiinnittyviä tekstejä harkinnanvaraisesti. Lehden tavoitteena on kriittisen, teoreettisesti motivoidun ihmismaantieteen, aluetieteen ja yhteiskunta- ja ihmistieteellisen ympäristötutkimuksen tieteellisten keskustelujen saavutettavuus sekä suomenkielisen käsitteistön kehityksen tukeminen. Lehti julkaisee vertaisarvioituja artikkeleita ja katsauksia sekä monenlaisia muita kirjoituksia, kuten lektioita, kirja-arvioita ja vapaamuotoisempia epifyytti-tekstejä. Alue ja Ympäristö -lehti noudattaa ns. timanttista avoimen julkaisemisen mallia: lehti ei peri maksuja kirjoittajilta ja julkaistut tekstit ovat välittömästi avoimesti saatavana tiedelehtien Journal.fi-palvelussa. Lehti saa tiedelehtitukea Tieteellisten seurain valtuuskunnalta (TSV) ja on mukana Suomen tiedekustantajien liiton toiminnassa. Alue ja Ympäristö käyttää TSV:n vertaisarviointitunnusta, joka kertoo, että vertaisarviointi on toteutettu kansainvälisen tiedeyhteisön noudattamien laadullisten ja eettisten periaatteiden mukaisesti. Vuonna 2022 Alue ja Ympäristö sai Suomen tiedekustantajien liiton Vuoden tiedelehti -palkinnon.
Yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen seura
Artikkelin lähettämisen yhteydessä tekijä hyväksyy sähköisen kustannussopimuksen (avaa linkki ja LUE!). Kustannussopimus kattaa kirjoituksen julkaisun Alue ja ympäristö -lehden paperi- ja/tai verkkolehdessä Open Access -periaatteiden mukaisesti Creative Commons Attribution 4.0 -lisenssillä [https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/]. (huom! muutettu 29.5.2018!) Ehdot antavat kenen tahansa ilman korvausta kopioida teosta ja levittää sitä edelleen missä tahansa välineessä ja muodossa muutettuna tai muuttamattomana edellyttäen että teoksen julkaisemisen yhteydessä ilmoitetaan tekijän tai tekijöiden nimi ja noudatetaan muita lisenssin ehtoja. Tekijänoikeuksista saa lisätietoa Kopioston sivuilta. Alue ja ympäristö on tieteellinen aikakausjulkaisu, joka ei tavoittele kaupallista hyötyä vaan kustannussopimuksen tavoitteena on tunnustaa tekijän moraaliset oikeudet teokseen ja mahdollistaa Alue ja ympäristö -lehden tarjoama tieteellisen tiedon levittäminen niin painetussa muodossa kuin sähköisillä foorumeilla Julkaistujen artikkeleiden metadatan käyttölisenssi on Creative Commons CC0 1.0 Universal (CC0 1.0). Lisätietoa avoimesta julkaisemisesta: •https://portti.avointiede.fi/tutkimusjulkaisut/tiede-avoimeksi-tutkijat-avainasemassa •https://libraryguides.helsinki.fi/oa/lisenssit
Dyykkaaminen moniaistisena kokemuksena – Keräilijän kehollisia taitoja kartoittamassa
Artikkeli tarkastelee dyykkaamista moniaistisena ruumiillisena kokemuksena ja taitona. Tutkimus perustuu aisti- ja autoetnografiseen kenttätyöhön, tutkimuskirjallisuuteen ja sosiaalisen median sisältöihin. Se analysoi dyykkauksen aistikokemuksia suhteessa yhteiskunnallisiin normeihin, stigmatisaatioon ja jätteen käsitteeseen. Dyykkaus näyttäytyy tutkimuksessa toimintana, joka ylittää taloudelliset ja ekologiset motiivit kietoutuen eettisiin, ruumiillisiin ja esteettisiin ulottuvuuksiin. Tutkimus tuo esiin, kuinka aistit – kuten kuulo, haju, maku, tunto, näkö ja kinesteettiset aistituntemukset – ohjaavat dyykkauskäyttäytymistä ja rakentavat kokemuksellista suhdetta ruokaan ja sen arvottamiseen. Dyykkaaminen asemoituu liminaalitilaksi, jossa ruoka on yhtä aikaa sekä arvotonta että arvokasta, puhdasta että epäilyttävää. Työ avaa näkymiä siihen, kuinka ruumiillisuus, aistimellisuus ja kulttuuriset merkitykset risteävät elintarvikkeiden seulomisessa ja käsitteellistämisessä.
Copyright (c) 2026 Kalle Lampela https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Tiedonsosiologista pohdintaa yhden päätoimittajakauden lopuksi sekä viisi teesiä yhteiskunnalliseen ympäristötutkimukseen
yhteiskuntatieteellinen ympäristötutkimus
Yhteiskuntatieteellinen ympäristötutkimus
Copyright (c) 2025 Ossi I. Ollinaho https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Vaihtoehtojen avaamista vai politiikan määrittelyä? Murrosareenat kestävyysmurroksen edistämisessä
Ympäristötutkimuksessa on viimeisten kahden vuosikymmenen aikana kiinnostuttu tiedon yhteistuotannosta, jonka lupauksiin kuuluu muun muassa tutkimuksen vaikuttavuuden parantaminen ja tilannekohtaisemman tiedon tuotanto. Varsinkin erilaisten kestävyysmurroksen haasteiden äärellä on ollut tärkeää tuoda erilaisia toimijoita yhteen tulevaisuuden kehityskulkujen hahmottelemiseksi, toimenpiteiden jalkauttamiseksi ja politiikan hyväksynnän parantamiseksi. Murrosareena on yksi menetelmällisistä avauksista, joissa tarkkaan fasilitoidussa prosessissa tuodaan yhteen erilaisia näkökulmia edustava osallistujajoukko muodostamaan tulevaisuuspolkuja ja tunnistamaan toimenpiteitä toivotun murroksen saavuttamiseksi. Tässä artikkelissa kiinnostuksen kohteena ovat erilaiset politiikan kontekstit ja erityyppiset tulokset, joita murrosareenoissa on tuotettu. Suomessa on vuodesta 2016 alkaen toteutettu ainakin viisitoista murrosareenaprosessia, joiden kohteena olleet murrosilmiöt ovat vaihdelleet kansallisten kestävän kehityksen ja luontopolitiikan strategioiden valmistelusta paikallisten toimien jalkauttamiseen lähiöiden energiaremonttien ja kiertotalouden edistämiseksi. Artikkelissa jäsennämme murrosareenoiden toisistaan poikkeavia painotuksia kahdella akselilla, jotka liittyvät tarkasteltavan ilmiön institutionalisoitumiseen ja tuotettujen viestien kohdistamiseen. Esimerkkien avulla kuvaamme, kuinka murrosareenat voidaan jakaa neljään keskenään erilaiseen painotukseen: vaihtoehtojen avaamisen areenaan, politiikan tekemisen areenaan, murroksen hahmottamisen areenaan ja kokeilujen käynnistämisen areenaan. Neljä erilaista murrosareenan tyyppiä auttavat hahmottamaan, miten tiedon yhteistuotantoa voidaan hyödyntää erilaisten ihmisten ja näkökulmien kohtaamiseen, yhteisen ymmärryksen rakentamiseen ja tulevaisuuspolkujen tekemiseen myös ristiriitaisissa teemoissa.
Copyright (c) 2025 Satu Lähteenoja, Jani Lukkarinen, Sampsa Hyysalo https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Veden tajun jäljillä: vesityöläisten tarinoita
Nykyiset teknistaloudelliset ratkaisut ja poliittiset mekanismit ovat toistaiseksi osoittaneet rajallisuutensa vesienhallinnassa. Tarvitaan uudenlaisia tapoja ymmärtää ihmisen ja veden vuorovaikutussuhdetta, vesiympäristössä tapahtuvia muutoksia ja saada aikaan toimintaa, jotta haitallisia ilmiöitä voitaisiin ehkäistä ja korjata. Artikkelin lähtökohtana on oletus siitä, että kaikilla ihmisillä on veden taju, joka rakentuu erilaisten tietämisen, tuntemisen ja tekemisen tapojen kautta ja niiden ympärille. Vesien parissa työskentelevillä veden taju on aivan erityinen ja se ohjaa heidän toimintaansa vesivarojen käyttöön, hallintaan ja vesiensuojeluun liittyen. Tämän artikkelin tavoitteena on esitellä veden tajun moninaisuutta ja pohtia, miten veden tietäminen ja tunteminen sekä veden kanssa toimiminen rakentavat veden tajua erilaisten vesityöläisten keskuudessa. Narratiivista lähestymistapaa käyttäen kuvaamme viittä erilaista työtä luonnonvesien parissa ja tutkimme 1) miten vesityöläiset käyttävät veden tajuaan, 2) miten heidän veden tajunsa kytkeytyvät paikkaan ja yhteisöön, ja 3) miten työ vesien parissa on muuttanut tekijöidensä veden tajua. Artikkelin tulokset auttavat ymmärtämään vesityöläisten vesisuhdetta tunnistamalla erilaisia teemoja, joiden kautta tietäminen ja tunteminen kytkeytyvät tekemiseen. Lisäksi tulokset tuovat esiin sen, miten tieto ja tunteet toimivat tekemisen ajureina, sekä sen, miten veden rooli vaihtelee kussakin työssä – vesi kohteena, kumppanina tai kontekstina – ja siten rakentaa erilaisia veden tajuja.
Copyright (c) 2025 Mia Pihlajamäki, Kati Pitkänen, Matti Salo, Taru Peltola, Riikka Latva-Somppi, Kristina Svels, Himansu Mishra, Juha Hiedanpää, Maarit Mäkelä, Katriina Soini https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Kamppailu koskista – hydrososiaaliset alueet virtavesipolitiikan käänteissä
Tarkastelemme suomalaisen virtavesipolitiikan kahta murrosta, joista ensimmäinen johti koskien suojeluun 1980-luvulla ja toinen vaatimuksiin patojen purkamiseksi 2020-luvulla. Tutkimme näitä käänteitä Itä-Suomessa sijaitsevassa Vuoksen vesistön koillisosassa, ja tarkennamme katseemme kahteen koskialueeseen: Lieksan Ruunaaseen ja Heinäveden Palokkiin. Toisen maailmansodan jälkeen käynnistynyt luonnonvarojen hyödyntämisen suuri kiihdytys näkyi Suomessa muun muassa vesivoimaloiden laajamittaisena rakentamisena. Vesivoimarakentamista jarruttanut virtavesipolitiikan ensimmäinen käänne alkoi paikallisista koskisodista 1950-luvun lopulla päätyen vapaat kosket suojelleeseen koskiensuojelulakiin vuonna 1987. Ruunaan koskien rakentamisen estänyt kamppailu oli yksi koskiensuojelulakiin johtaneista koskisodista. Toinen käänne sai alkunsa vuosituhannen vaihteessa Euroopan unionin uudesta vesipolitiikasta, jossa painotettiin virtojen läpikulkuisuutta ja biodiversiteettiä. Suomen valtio aktivoitui virtavesipolitiikassaan 2010-luvulla rahoittaen virtavesien ennallistamista ja vaellusesteiden purkua. Tämä johti vuosikymmenen lopulta lähtien useiden pienten vesivoimaloiden lakkauttamiseen ja patojen purkuun. Toista käännettä edustaa Palokin voimalaitosta koskeva kamppailu, jossa voimayhtiö on saanut vastaansa laajan joukon koskien palauttamista ajavia tahoja. Tarkastelemme tapauksiamme hydrososiaalisina alueina, jotka muodostuvat ihmistoimijoiden ja ei-inhimillisten toimijoiden vuorovaikutuksesta ja joiden tulevaisuuden hallinnasta ja materiaalisesta olemuksesta kamppaillaan. Kahta hydrososiaalista aluetta ja eriaikaista tapahtumakulkua vertailemalla tutkimme, miten kamppailut vapaiden koskien rauhoittamisesta ja rakennettujen koskien ennallistamisesta muuttavat hydrososiaalisia alueita ja virtavesipolitiikkaa. Selvitämme myös kamppailujen luonteen muutosta viimeisen viidenkymmenen vuoden aikana.
Copyright (c) 2025 Pertti Rannikko, Jarmo Kortelainen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Pohjoinen H2O antroposeenin aikakaudella
Copyright (c) 2025 Sohvi Kangasluoma, Sanna Kopra, Monica Tennberg https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Onko talouskasvun ja ympäristöpaineiden irtikytkennässä onnistuttu? Tapaus Suomi
Irtikytkennäksi (decoupling) kutsutaan kehityskulkua, jossa talouden kasvu ei enää aiheuta niin paljon ympäristöhaittaa kuin aiemmin. Irtikytkentä asettuu välttämättömyydeksi, jos yhtä aikaa tavoitellaan talouskasvua ja ekologista kestävyyttä. Tarkastelemme talouden ja ympäristökuorman irtikytkentää ensin käsitteellisellä tasolla ja sitten empiirisesti, kohteena Suomi. Artikkelin käsitteellisessä osiossa erittelemme erilaisia irtikytkennän lajeja ja niiden toteuttamisen haasteita. Helpompien ja vaikeampien irtikytkennän muotojen analyysi tekee selkeämmin näkyväksi irtikytkennän vaativuuden. Ekologisesti kestävän talouden saavuttamiseksi tarvittava absoluuttinen, pitkäaikainen ja riittävän nopea koko taloutta koskeva irtikytkentä on huomattavasti haastavampi tehtävä kuin kirjallisuudessa esitetyt tapaukset yksittäisen ympäristöhaitan tai yksittäisen talouden osa-alueen irtikytkennästä. Artikkelin Suomea koskevassa osiossa tarkastelemme bruttokansantuotteen irtikytkennän mahdollisuutta luonnonvarojen kulutuksesta ja kasvihuonekaasupäästöistä. Tuloksena esitämme, että luonnonvarojen kulutuksen irtikytkentä vaatisi, että vuonna 2050 käytetystä materiaalista saataisiin 6,6 kertaa enemmän rahamääräistä arvoa kuin vuonna 2022 samalla kun materiaaleja käytettäisiin noin yksi neljäsosa nykyisestä. Vastaavasti kasvihuonekaasupäästöjen onnistunut irtikytkentä vaatisi nettopäästöjen irtikytkentävauhdin kolminkertaistamista. Arviot vahvistavat aikaisemman tutkimuskirjallisuuden havaintoja: talouden kasvun yhdistäminen ympäristökuorman vähentämiseen on mittakaavaltaan suurempi haaste kuin esimerkiksi julkisesta keskustelusta usein välittyy.
Copyright (c) 2025 Tere Vadén, Jussi Ahokas, Tellervo Ala-Lahti, Paavo Järvensivu, Ville Lähde, Tero Toivanen, Jussi T. Eronen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Vesistöt ovat toimineet Pohjolassa kulkuväylinä ja tarjonneet merkittävän osan väestön ravinnosta. Niistä kertynyttä kokemusperäistä tietoa on taltioitunut kansanperinteessä moniin sanontoihin, ohjeistuksiin ja nimistöön sekä tuonut inspiraatioita taidemaailmaan. Sään ja ilmaston ennustaminen on ollut tärkeää, sillä katovuodet ja poikkeukselliset luonnonolot pelottavat aiheuttaessaan kurjuutta ja onnettomuuksia. Vesistöt ovat tärkeitä myös maanviljelyn ja teollisuuden vesitalouden takia. Halla, jatkuvat sateet sekä runsas lumentulo ovat mahdollisia tulevan kadon tunnusmerkkejä. Perimätieto luonnosta koskettaa seuraavaa satonäkymää sekä selviytymistä karuissa luonnonoloissa. Se voidaan jaotella aitoon kokemusperäiseen tietoon, auringon vuosikiertoon, kalenteripäivien välisiin yhteyksiin, luonnon lukemiseen ja kansanuskoon. Kokemusperäinen tieto voidaan perustella luonnontieteen avulla. Auringon vuosikierto on säännönmukaista ja kertoo luonnon mukautumisesta muuttuvaan valoon ja lämpöön luoden perusteet ennustamiseen, mutta kalenteripäivien suorat sääyhteydet ovat vailla nykytietämyksen tukea. Tarkkaavainen kulkija oppii lukemaan luontoa ja näin syventämään ymmärrystään ja luontoyhteyttään. Tällainen kokonaisvaltainen ymmärrys tuo historiallista jatkuvuutta ja on omiaan myös edistämään vesiympäristön suojelua.
Copyright (c) 2025 Matti Leppäranta, Tiina Seppä https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Leikityt vedet ja luova liittymisen kyky
Käsittelen epifyytissäni vettä laadullisesti ja ilmaisullisesti kykynä yhteyteen. Hahmottelen veden transformatiivista liikettä luovuudesta ja leikistä käsin toiminnallisena kykynämme liittyä maailmaan. Luotaan esiin vedenkaltaista osallisuudessa uudistumisen ontologiaa, olemassaoloa elävänä suhteena. Teksti ammentaa humanistisen ympäristötutkimuksen, fenomenologisen filosofian ja taiteellisen tutkimuksen keskusteluista. Pohdintani kietoutuu kursivoituihin otteisiin luontokulttuurisen ympäristösosiologian pienoistutkielmasta Leikin vedet, veden leikki, jossa havainnoin sitä, kuinka lapsi ja vesi toteutuvat toisiinsa erottumattomasti kietoutuneina, toisensa läpäisevinä, toisiaan luovana uudistuvana suhteena. Lähestyn leikin ja taiteellisen työskentelyn aineellisuuteen juurtunutta kuvittelua eläytymisenä ja eläytymistä tietämisenä. Kirjoittajana lähestyn epifyytin muotoa sen sisällöstä käsin vetisen dramaturgian kysymyksenä; virtaavana ja assosioivana liikkeenä, vähitellen merkityksiin avautuvina uomina, antautumisena muodonmuutoksen prosessiin sen lopputulosta ennalta tietämättä.
Copyright (c) 2025 Hanna Schaafsma https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Puhdasta lunta vai sulaa vettä? Arktis-biopoliittinen tulkinta eläinten hyvinvointilakiin
Laki eläinten hyvinvoinnista on tullut voimaan 1.1.2024. Se edellyttää, että nisäkkäiden ja lintujen pysyvässä pitopaikassa on oltava jatkuvasti vettä eläimen saatavilla. Tästä on joitakin poikkeuksia. Koska eläinten hyvinvointilaki vaikuttaa biologisiin olentoihin ja niiden elinolosuhteisiin, lakia soveltavat harjoittavat biologisiin olentoihin kohdistuvaa vallankäyttöä eli biovaltaa. Arktisen politiikan strategian mukaan arktiset erityisolosuhteet otetaan huomioon EU-rahoitusohjelmien suunnittelussa ja toimeenpanossa, mutta avoimeksi jää, millä lailla arktiset olosuhteet otetaan huomioon eläinten hyvinvoinnissa. Eläinten on saatava puhdasta juomavettä osana bioturvallista ympäristöä. Tämä toteutuu tehdasmaiseen tuotantoon ja voitontavoitteluun keskittyvässä tehomaataloudessa paremmin kuin vapaana luonnossa elävien tai tarhattujen luonnonvaraisten eläinlajien kasvatuksessa. Tämän tutkimuksen tarkoituksena on tarkastella eläinten hyvinvointilakia, sitä edeltänyttä eläinsuojelulakia, hallituksen esitystä uudeksi eläinten hyvinvointilaiksi, Eläinoikeusjuristit ry:n ehdotusta eläinten perusoikeuksista sekä sidosryhmien lausuntoja uuden eläinten hyvinvointilain kehitysvaiheessa uudella, biovallan ja arktisen alueen erityispiirteet huomioon ottavalla tavalla. Kerätyt tekstiaineistot analysoidaan diskurssianalyyttisin menetelmin, jolloin saadaan näkyviin huolenpidon, luonnon, vedensaannin ja kylmyyden diskurssit. Tutkimus soveltaa biovallan käsitettä toislajisiin ja paljastaa eroja eri eläinlajien tarpeisiin suhtautumisen välillä sekä kertoo käsityksistä, jotka liittyvät eläinten hyvään elämään. Tutkimuksessa ei ole vielä kyetty ottamaan huomioon eri eläinlajeja koskevia asetuksia tarkempine määritelmineen, mikä jäänee seuraavan tutkimuksen tehtäväksi.
Copyright (c) 2025 Heli Koskinen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Joet eivät tunne rajoja: suomalais-ruotsalaiseen rajajokisopimukseen pohjautuvan yhteistyön oikeushistoria ja nykytoimijoiden näkemykset
Artikkeli käsittelee Suomea ja Ruotsia pohjoisessa yhdistävän Tornionlaakson rajavesistön suomalais-ruotsalaisiin rajasopimuksiin (vuosilta 1971 ja 2010) pohjautuvan yhteishallinnan oikeushistoriaa ja nykytoimijoiden kokemuksia rajavesistöyhteistyöstä. Tornionjoen valuma-alue on laaja, ja sen hallinnointi vaatii yhteistyötä yli valtiorajojen. Artikkelissa tarkastellaan oikeuslähdeaineiston pohjalta, miten ja miksi Suomi ja Ruotsi perustivat vuoden 1971 rajajokisopimuksella uuden rajavesistöjen hallinnan tason ja miten tätä järjestelyä on myöhemmin muutettu vuoden 2010 sopimuksella. Lisäksi tarkastellaan haastatteluaineistojen pohjalta nykyisten toimijoiden näkemyksiä rajavesistöjen yhteishallinnan mahdollisuuksista ja haasteista. Artikkeli korostaa toimivan rajavesistöyhteistyön merkitystä sekä nostaa keskusteluun, ovatko nykyiset oikeudellis-hallinnolliset rakenteet riittäviä yhtäältä vesistöjen järkevän käytön ja toisaalta ilmasto- ja ympäristötavoitteiden saavuttamisen kannalta.
Copyright (c) 2025 Paula Tulppo, Sami Pekola https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Kansalaistoimijat yhteistoiminnallisen vesistönhallinnan osallistujina Koitajoen valuma-alueella
Ihmistoimien vaikutukset näkyvät historian kerrostumina Koitajoen valuma-alueella ja valuma-alueen ympäristön tila ja sen kehitys ihmistoimien aineellisena taustana ajassa. Valuma-alueen halki tietään etsivä vesi kietoo välittäjänä yhteen ympäristön elinvoimaisuuden, ihmisten moninaiset intressit, paikallistason historian, globaalit kehityskulut ja niiden törmäyspisteet. Näiden suhteiden tuloksena muovautuneena ja niistä käsin tarkasteltavana vesi osoittautuu moniulotteiseksi hallinnan kohteeksi, joka asettaa paikallistasolla vaatimuksen inklusiiviselle vuorovaikutukselle. Eräs vesistökysymyksissä yleistyvä toimintamalli, jonka avulla pyritään vastaamaan tähän vaatimukseen, on yhteistoiminnallinen hallinta. Tutkimuksessani vastaan tutkimuskysymykseen, kuinka kansalaistoimijoiden osallistuminen toteutuu Koitajoki–Koitere-yhteistyöryhmän vesistöyhteistyön edistämiseen tähtäävässä yhteistoimintapyrkimyksessä. Tutkimuskirjallisuudessa on tunnistettu yhteistoiminnallisen hallinnan avulla potentiaali laajentaa paikallisyhteisöjen vaikutusmahdollisuuksia itseään koskevassa päätöksenteossa. Vesi päätöksenteon kohteena koskettaa moninaisia sidosryhmiä. Tutkimusaineistoni koostuu yhteistyöryhmään osallistuneiden ja osallistumattomien kansalaistoimijoiden sekä yhteistoimintaa järjestäneiden tahojen puolistrukturoiduista haastatteluista. Vastaan tutkimuskysymykseeni tunnistamalla teoriaohjaavalla sisällönanalyysillä kolme keskeistä teemakokonaisuutta. Ensimmäinen näistä on Koitajoen valuma-alue vesistöyhteistyön toimintaympäristönä, toinen kansalaistoimijoiden osallistuminen suhde yhteistoimintapyrkimyksessä luotuun hallintaviitekehykseen ja kolmas kansalaistoimijoiden osallistumisen suhde yhteistoiminnallisen lähestymistavan paikalliseen kontekstiin sovittamiseen. Tutkimukseni perusteella yhteistoimintapyrkimys kohtaa proseduraalisia ja rakenteellisia haasteita, joiden myötä yhteistoiminta ei pääse täysimääräisestä käynnistymään. Tämä luo taustan kansalaistoimijoiden osallistumiselle, jota haastaa yhteistyöryhmän niukka resursointi, lähestymistavan paikalliseen toimintakulttuurin sovittaminen, alueellisten valtasuhteiden epätasapainoisuus sekä näiden yhteen kietoutumissa syntyvät jännitteet. Tutkimus tarjoaa ajankohtaista tietoa valuma-aluelähtöisen yhteistoiminnallisen hallinnan soveltamisesta ja sen haasteista suomalaisessa vesistökontekstissa.
Copyright (c) 2025 Niko Nesterinen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ratkaisukeskeisyys nykytilan oireena, ei vastauksena sen ongelmiin
Kirja-arvio Julie Guthmanin teoksesta "The Problem with Solutions: Why Silicon Valley Can’t Hack the Future of Food". University of California Press, Oakland. 2024. (272 s.)
Copyright (c) 2025 Emilia Laine https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Sisällöllisesti rikas mutta turhauttavan epäyhtenäinen kokoomateos kapitalismiteoriasta
Kirja-arvio teoksesta "Retheorising Capitalism". Teoksen ovat toimittaneet Anni Kangas, Iuliia Gataulina, Mikko Poutanen, Anna Ilona Rajala & Henna-Elise Ventovirta. Tampere University Press, Tampere. 2025. (319 s.)
Copyright (c) 2025 Keijo Lakkala https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Uusia tuulia, ulappoja ja karikoita: suuntia tieteellisen julkaisemisen aalloilla luovintaan
Tämä on ensimmäinen Alue ja Ympäristö -lehden numero, jonka julkaisee yksin Yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen seura (YHYS). Viime vuonna YHYS liittyi Alue- ja ympäristötutkimuksen seuran (AYS) rinnalle lehteä kustantamaan. AYS:n toiminta kuitenkin päättyi aktiivisten toimijoiden puutteessa (ks. Wingström 2024) ja seuran purkava kokous pidettiin huhtikuussa 2025, joten lehden kustantaminen siirtyi YHYS:n kontolle. Vie hetken, ennen kuin muutos on tehty kaikilta osin näkyväksi esimerkiksi lehden nettisivuilla. Alue ja Ympäristö -lehti on ilmestynyt säännöllisesti vuodesta 1971 alkaen, ensimmäiset 20 vuotta Aluesuunnittelu-nimisenä ja vuodesta 1991 lähtien nykyisellä nimellään. Nyt YHYS:lla on vastuu ja kunnia-asia huolehtia, että lehti ilmestyy myös jatkossa. Kustantajan muutoksesta huolimatta lehden linja säilyy ennallaan: julkaisemme kriittisen, teoreettisesti motivoidun ihmismaantieteen, aluetieteen ja yhteiskunta- ja ihmistieteellisen ympäristötutkimuksen tieteellisiin keskusteluihin kiinnittyviä kirjoituksia. Lehden päätoimittajina huolehdimme jatkuvuudesta ja autamme parhaamme mukaan YHYS:n johtokuntaa kustantajaroolin omaksumisessa. Onneksi myös Alue- ja ympäristötutkimuksen seuran edellinen puheenjohtaja Roosa Wingström tuli valituksi YHYS:n johtokuntaan ja seuran varapuheenjohtajaksi, mikä edesauttaa lehden sujuvaa siirtymää kustantavalta seuralta toiselle. Yhteiskuntatieteellisen ympäristötutkimuksen seura juhli viime vuonna kolmekymppisiään (ks. Santaoja ym. 2024). Lehden kustantamisen myötä seuran toiminta uudistuu sen astuessa uudelle kymmenluvulle.
Copyright (c) 2025 Minna Santaoja, Ossi Ollinaho https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Suojeluhyvityksen vaikuttava käyttö ekologisessa kompensaatiossa vaatii muutoksia luonnonsuojelulakiin
Ekologisen kompensaation menettelyistä säädettiin Suomessa kesäkuussa 2023 voimaan tulleessa luonnonsuojelulaissa (9/2023). Lakia täsmennettiin syyskuussa 2023 ympäristöministeriön asetuksella (933/2023), jonka keskeisenä sisältönä oli säännökset heikennysten ja hyvitysten vastaavuudesta ja vapaaehtoisella ekologisella kompensaatiolla tuotettavien luonnonarvohehtaarien laskennasta. Uuden lain ja asetuksen myötä luotiin siis pelisäännöt sille, kuinka ekologisia kompensaatioita on Suomessa mahdollista toteuttaa. Laissa ja asetuksessa on useita säännöksiä, joita voidaan pitää erityisen onnistuneina. Näistä yksi on hyvitysalueiden pysyvä heikennyskielto ja toinen selkeästi määritelty viranomaisvarmennus tuotettujen luonnonarvohehtaareiden määrälle. Kaiken kaikkiaan säädöstyössä käytettiin kiitettävästi tieteellisiä neuvonantajia ja tutkittua tietoa ja sen myötä onnistuttiin välttämään useita ekologista kompensaatiota maailmalla tyypillisesti vaivaavia ongelmia. Mutta kuten Alue ja Ympäristössä 1/2024 julkaistussa katsauksessa totesimme, parannettavaakin jäi, erityisesti niin kutsutun suojeluhyvityksen osalta (Kujala ym. 2024). Ongelma suojeluhyvityssäädöksessä on, että suojelusta saatava hyöty rajataan koskemaan ainoastaan luontaista palautumista, eikä hyödyksi saa laskea suojelun mahdollistamaa alueen luonnonarvojen säilymistä. Koska suojeluhyvitys on lisäksi rajattu vain luonnonarvojen edustaviin esiintymiin, joissa luontaista palautumista ei juuri tapahdu, laki tekee luonnonsuojelusta hyödytöntä osana ekologista kompensaatiota. Huoli siitä, että luonnonarvojen säilyttämisen laskeminen hyödyksi voi mahdollistaa luontokadon jatkumisen kompensaatiosta huolimatta (Suvantola 2024) on kansainvälisten huonojen kokemuksen valossa perusteltu. Huoli kuitenkin toteutuu vain, jos sallimme epäpätevän häviämisuhkan taustatrendin arvioinnin. Ympäristöministeriö pohtii kevään 2025 aikana lain uudistamista. Tämä kannanottomme tuo aiempia kirjoituksia (Kujala ym. 2024; Pappila ym. 2024) yksityiskohtaisempia ratkaisuehdotuksia suojeluhyvityksen korjaamiseksi laissa ja asetuksessa...
Copyright (c) 2025 Janne Kotiaho, Panu Halme, Joel Jalkanen, Heini Kujala, Atte Moilanen, Eini Nieminen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Paikallisten asukkaiden turvapaikanhakijoita ulossulkeva ja hyväksyvä toimijuus vastaanottokeskuksen toiminnan aikana
Artikkeli paikantuu uusien maahanmuuttopaikkakuntien tutkimukseen ja sijoittuu Kauhavan kaupunkiin, jossa toimi turvapaikanhakijoiden vastaanottokeskus vuosina 2015–2019. Artikkelissa tarkastellaan paikallisten asukkaiden toimijuutta ja toimijuudelleen antamia merkityksiä vastaanottokeskuksen perustamisvaiheessa ja sen jälkeen. Aineisto koostuu Kauhavalla vuonna 2020 toteutetuista yksilö- ja ryhmähaastatteluista. Aineiston analyysimenetelmänä oli teoriaohjaava sisällönanalyysi. Tuloksissa tuli esille, että vastaanottokeskuksen perustaminen lakkautetun lentosotakoulun tiloihin aiheutti vastustusta, koska lentosotakoulu oli ollut paikallisille asukkaille tärkeä paikallisidentiteettiä määrittävä paikka. Turvapaikanhakijoiden saapumisen jälkeen vastaanottokeskuksen perustamista vastustaneet joko reflektoivat toimintaansa ja päättivät mennä mukaan turvapaikanhakijoita auttavaan toimintaan, tai jatkoivat vastustamista muun muassa yrittämällä osoittaa omat rasistiset ennakkoluulot oikeiksi. Osa paikallisista teki vapaanehtoistyötä järjestöjen tai seurakuntien kautta auttaen turvapaikanhakijoita ja tutustuttaen heitä paikalliseen toimintaan. Vastaanottokeskuksen lakkauttamisen jälkeen osa paikallisista kuvasi, että paikkakunnalle jääneet turvapaikanhakijat olivat tervetulleita uusia asukkaita ja työntekijöitä muuttotappioisella paikkakunnalla. Sen sijaan osa vastaanottokeskusta alun perinkin vastustaneista tunsi edelleen katkeruutta vastaanottokeskuksen päätöksentekijöitä sekä turvapaikanhakijoita auttaneita järjestöjä ja seurakuntia kohtaan. Analyysissä tuli esille, että paikallisuus oli osittain yhteydessä nimby-ilmiöön (not in my backyard), joka tuli esille silloin, kun vastustusta perusteltiin asuntojen arvon alenemisella, julkisten tilojen käyttötarkoituksesta päättämisellä, koetulla turvallisuusuhalla sekä koetulla paikallisidentiteetin menettämisellä. Johtopäätöksenä todetaan, että vastaanottokeskusta perustettaessa tuli huomioida paikalliset erityispiirteet, osallistaa paikallisia toimijoita suunnittelussa sekä kuulla heidän mahdolliset huolenaiheensa.
Copyright (c) 2025 Mira Välimaa, Kati Turtiainen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Planetaarinen terveys Lahden kaupunkisuunnittelussa – lähestymistavan operationalisointi lähiluonnon tarkastelussa
Vastauksena kestävyyskriisiin on kehitetty erilaisia kokonaisvaltaisuutta korostavia lähestymistapoja. Yksi näistä on planetaarinen terveys, joka korostaa ihmisen ja muun luonnon terveyden yhteenkietoutumista. Suomessa Lahti on julistautunut planetaarisen terveyden edelläkävijäkaupungiksi. Kaupunkisuunnittelijoilla on keskeinen rooli lähestymistavan jalkauttamisessa paikallistasolle, mutta toistaiseksi lähestymistavan soveltamista kaupungeissa on empiirisesti tutkittu vähän. Tarkastelemme tässä tutkimuksessa, miten planetaarisen terveyden lähestymistapa näyttäytyy Lahdessa operatiivisella tasolla kaupunkisuunnittelijoiden arjessa. Rajaamme tarkastelun lähiluonnon ja erityisesti sen lapsille ja nuorille tarjoamien terveys- ja hyvinvointihyötyjen huomioimiseen maankäytön suunnittelussa. Tutkimusaineisto koostuu Lahden kaupunkisuunnittelijoiden haastatteluista. Tulosten perusteella kaupunkisuunnittelijat kokevat lähiluonnon tärkeäksi osaksi Lahden kaupunkirakennetta. Suunnittelijoiden arvostus luontoa kohtaan, luontomyönteinen organisaatiokulttuuri, toimivat suunnittelukäytännöt sekä ympäristöpääkaupunkistatus tukevat lähiluontokohteiden säilyttämistä kaupungissa. Suunnittelijat, jotka joutuvat jatkuvasti etsimään kompromisseja ristiriitaisten maankäyttöintressien ja eri sidosryhmien toiveiden välillä, tiedostavat kuitenkin, että ilman kaavamerkintää olevat viheralueet ovat vaarassa joutua muuhun maankäyttöön. Tutkimuksen tunnistamat haasteet osoittavat, että planetaarisen terveyden näkökulman edellyttämä systeemiajattelu sekä tutkimustieto lähiluonnon terveys- ja hyvinvointivaikutuksista tulisi saada nykyistä läpäisevämmin mukaan kaupunkisuunnitteluun.
Copyright (c) 2025 Seriina Posio, Riikka Puhakka, Riikka Paloniemi https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Kulttuurin rooli asukkaiden koetulle hyvinvoinnille lähiöissä
Artikkelin tavoitteena on pyrkiä ymmärtämään kulttuurin roolia lähiöissä asuvien ihmisten hyvinvoinnin rakentumisessa. Lähiö on elinympäristö ja myös kulttuurin kokemisen ja tekemisen paikka noin joka viidennelle Suomessa asuvalle. Artikkelin aineisto perustuu Kulttuuritoiminnan muodot ja merkitykset 2020-luvun lähiössä -tutkimushankkeessa kerättyihin aineistoihin: kyselytutkimukseen sekä etnografiseen haastattelu-, työpaja- ja havainnointiaineistoihin. Sovellamme artikkelissa Erik Allardtin teoriaan pohjautuvaa koetun hyvinvoinnin käsitettä. Hyvinvoinnin eri ulottuvuuksien luokittelun kautta tuomme esille kulttuurin roolia ihmisten mielekkään elämän rakentumisessa lähiöissä. Tutkimus nojaa kulttuurin käsitteen laajaan määritelmään. Sillä tarkoitetaan varsinaisen kulttuuri- ja taidetoiminnan lisäksi yhteisöllisyyttä, paikkaan kiinnittymistä ja mielekästä vapaa-ajan toimintaa. Tutkimus auttaa tunnistamaan erilaisia asukkaiden hyvinvointia vahvistavia elementtejä lähiympäristössä, kuten lähiöissä. Tutkimuksemme tulosten mukaan suomalaisilla lähiöillä on 2020-luvulla hyvät edellytykset toimia asukkaiden hyvinvointia tukevina asuinympäristöinä. Erityisesti järjestöjen ja omaehtoisen kulttuuritoiminnan rooli on merkittävä. Kulttuurin merkitys koetulle hyvinvoinnille korostuu erityisesti sellaisten väestöryhmien kohdalla, jotka viettävät paljon aikaa asuinalueellaan, kuten ikääntyneet, lapset ja nuoret, maahanmuuttajat ja työelämän ulkopuolella olevat.
Copyright (c) 2025 Kaisu Kumpulainen, Olli Ruokolainen, Mervi Luonila, Aino Leppänen, Eerika Koskinen-Koivisto https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Toimeentulo monimuotoisella maaseudulla: taidot, suhteet ja merkitykset
Tämä erikoisnumero tuo yhteen ajankohtaista tutkimusta ja näkökulmia toimeentulosta monimuotoisella maaseudulla. Erikoisnumero sai alkunsa kesällä 2022 Turun yliopiston kollegoiden järjestämän Poliittinen mielikuvitus ja vaihtoehtoiset tulevaisuudet -hankkeen konferenssissa Seilissä, missä me teemanumeron toimittajat totesimme yhteisen kiinnostuksen maaseudun toimeentuloa sekä siihen liittyviä taitoja, suhteita ja merkityksiä kohtaan. Jatkoimme teemanumeroidean kehittelemistä vuoden 2022 Maaseutututkijatapaamisessa Lappeenrannassa, ja teemanumerokutsu julkaistiin elokuussa 2023.
Copyright (c) 2024 Eeva Houtbeckers, Galina Kallio, Jenny Rinkinen, Toni Ruuska, Pieta Savinotko https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Uutta tutkimusta geodiversiteetin merkityksestä luonnon monimuotoisuudelle
Filosofian maisteri Maija Toivasen väitöskirja tarjoaa uutta tutkimustietoa geodiversiteetin merkityksestä luonnon monimuotoisuudelle. Toivasen väitöskirjassa tarkastellaan teoreettisia ja menetelmällisiä lähtökohtia maisematason geodiversiteetin tutkimukseen, erityisesti biodiversiteetin tutkimuksen yhteydessä. Väitöskirjassa on kehitetty menetelmiä geodiversiteetin määrälliseen arviointiin. Työ liittyy maantieteen ja erityisesti luonnonmaantieteen alaan. Väitöskirja koostuu yhteenveto-osiosta ja kolmesta artikkelista, jotka on julkaistu tieteellisissä sarjoissa. Maija Toivasen väitöstilaisuuden avauspuheenvuoro julkaistaan Alue ja Ympäristö -lehden samassa numerossa Lektio-palstalla.
Copyright (c) 2024 Sonja Kivinen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Alue- ja ympäristötutkimuksen seuran muutoksen tuulet
Tämän numeron ilmestyessä olen toiminut kolme vuotta Alue ja Ympäristö -lehteä kustavan Alue- ja ympäristötutkimuksen seuran (AYS ry) puheenjohtajana. Näistä kolmesta vuodesta viimeisin on kulunut raskaissa merkeissä seuramme etsiessä tuloksetta uutta puheenjohtajaa toimintakykyisen johtokunnan kasaamiseksi. Ongelma ei toki ole uusi: kestämätön tilanne on syntynyt useamman vuoden aikana, kun uusia jäseniä on ollut yhä vaikeampi houkutella mukaan seuratoimintaan.
Copyright (c) 2024 Roosa Wingström https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Merkitystä etsimässä: ilmastonmuutokseen sopeutumista käsittelevien viestien tulkitseminen fokusryhmissä
Ilmaston jatkaessa muuttumistaan ilmastonmuutokseen sopeutumisesta tulee entistä keskeisempi yhteiskunnallinen kysymys hillinnän rinnalla. Tässä artikkelissa keskityn tarkastelemaan, millaisia tulkintoja kansalaiset tekevät ilmastoviestinnästä, joka käsittelee ilmastonmuutokseen sopeutumista. Artikkelin lähtökohtana on se, että on tärkeää tunnistaa erilaisia tapoja tulkita sopeutumiseen liittyvää viestintää, joka edustaa valtavirrasta katsoen uudehkoa näkökulmaa ilmastokysymyksiin. Artikkelin empiirinen aineisto koostuu kevättalvella 2024 järjestetyistä fokusryhmäkeskusteluista (n=6), joissa esitin osallistujille (n=30) neljä kuvitteellista esimerkkiä kaupungin sopeutumisviestinnästä. Keskusteluaineisto analysoitiin teoriaohjautuvalla sisällönanalyysilla eritellen, millaisia tulkintoja osallistujat tekivät sopeutumisviestinnän eri osa-alueista. Tässä hyödynnettiin Wirthin ja kumppaneiden (2014) määritelmää, jota mukaillen sopeutumisviestinnän tavoitteiksi ymmärrettiin tietoisuuden lisääminen ilmastonmuutoksen seurauksista, sopeutumistarpeista ja tavoista sopeutua sekä sopeutumisen eteen tehtävän toimeliaisuuden edistäminen. Tulosten pohjalta esitän, että sopeutumisviestinnän tavoitteena pitäisi olla edellä mainittujen ohella myös merkitysten rakentaminen, erityisesti liittyen sopeutumisen rooliin ja merkitykseen ilmastotyössä.
Copyright (c) 2025 Annu Perälä https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Yhteistoiminnallinen kapasiteetti kalastuksen ja saimaannorpan suojelun yhteensovittamisessa
Ihmistoiminnan rajoittaminen luonnonvaraisten eläinten suojelemiseksi tuntuu herättävän konflikteja, mikä voimistaa tarvetta erilaisten intressien yhteensovittamiselle. Konflikteja on pyritty ratkomaan historian saatossa monin paikoin teknisin ratkaisuin, jolloin perustavanlaatuisiin ristiriitoja ruokkiviin juurisyihin eri ihmisryhmien välillä ei olla kyetty pureutumaan. Perinteisten hallinnan mallien kyvyttömyys ratkoa kompleksisia ja organisaatioiden rajat ylittäviä ongelmia on herättänyt kiinnostuksen yhteistoiminnallisiin menetelmiin, jotka tarjoavat rikkaan sovelluskontekstin etenkin ympäristökysymyksille. Tässä artikkelissa tarkastelemme kalastuksen ja saimaannorpan suojelun yhteensovittamiseen keskittyviä työryhmiä, jotka ovat kohdanneet pitkittyneitä konflikteja lainvalmistelussa ja suojelustrategisessa työskentelyssä. Analysoimme norppatyöryhmien toimintaa yhteistoiminnallisen kapasiteetin näkökulmasta, jonka jaamme Innesin ja Booherin (2003) mukaisesti yksilöiden, organisaatioiden, hallintojärjestelmän ja osapuolten välisten suhteiden ulottuvuuksiin. Aineistomme koostuu verkkopohjaisesta kyselyaineistosta (n=44) ja avaintoimijoiden haastatteluista (n=24). Aineisto kerättiin vuosien 2021–2022 välillä. Norppien suojeluun liittyvä konflikti on syvälle juurtunut, eivätkä nykymuotoiset ministeriövetoiset intressien yhteensovittamisen käytännöt ja työryhmäinfrastruktuuri tue rakentavaa yhteistyötä tai konfliktin hallintaa. Työryhmien yhteistoiminnallisen kapasiteetin ja pitkäaikaisen ongelmanratkaisukyvyn vahvistaminen vaatii oikea-aikaisia ja moniulotteisia panostuksia yhteistoiminnallisiin taitoihin ja prosesseihin sekä konfliktia ylläpitävän dynamiikan ja vuorovaikutuksen muotojen uudelleensuuntausta.
Copyright (c) 2025 Matias Sivonen, Lasse Peltonen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ahmapolitiikan moraaliset muutospaineet saamelaisessa poronhoidossa Suomessa
Suurimman osan Suomen saamelaisalueiden poronhoidon petovahingoista on 2010- ja 2020-luvuilla aiheuttanut tiukasti suojeltu ahma. Ahmojen läsnäolon hyväksyttävyyttä on pyritty edistämään erityisesti kehittämällä vahinkojen rahallisia korvausjärjestelmiä. Sekä korvausten laskentaperiaatteita että vahinkojen todentamisen käytäntöjä on hiottu kokemusten perusteella. Tästä huolimatta järjestelmään on kohdistunut ja kohdistuu voimakasta julkista kritiikkiä. Vahinkomäärien kasvu, korvausjärjestelmä ja kriittinen keskustelu ovat vaikuttaneet sekä erikseen että yhdessä muun muassa poronhoidon työkäytänteisiin ja tulonmuodostukseen. Tarkastelen tätä kehitystä artikkelissani moraalisten muutospaineiden näkökulmasta. Tarkastelu pohjautuu Stefan Bargheerin teoriaan instituutioiden vaikutuksesta moraaliseen arvonmuodostukseen, joka ammentaa puolestaan John Deweyn pragmatistisesta moraalifilosofiasta. Tutkimus perustuu sekä julkisiin lähteisiin että pitkäkestoisen etnografisen työn kautta kerättyyn aineistoon. Esitän, että 2000-luvun ahmapolitiikan kokonaisuus tuottaa moraalisia muutospaineita, jotka voivat kohdistua saamelaisen poronhoidon keskeisiin arvoihin. Tutkimus näyttää, että kulttuurinen ja moraalinen jatkuvuus on saamelaisessa poronhoidossa voimakasta, mikä suojaa elämäntapaa äkkinäisiltä muutoksilta. Elämäntapa ei ole kuitenkaan immuuni paineille. Kehitys voi muodostua myös raskaaksi yksilöille, jotka joutuvat kamppailemaan kasvaneiden vahinkomäärien ja erilaisten kulttuuristen normien ristipaineissa.
Copyright (c) 2025 Tapio Nykänen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Saimaannorpan suojelun hyväksyttävyys: kansalaisten näkemykset suojelukeinojen kannatuksen taustalla
Artikkeli valottaa suomalaisten suhtautumista saimaannorpan suojeluun ja suojelun keinoihin. Norpan suojelukeinoihin liittyviä käsityksiä tarkastellaan oikeudenmukaisuuden ulottuvuuksien valossa. Kyselyaineistoon (n=1487) perustuen kvantitatiiviset tilastolliset menetelmät paljastavat, kuinka vastaajat ryhmittyvät suojelukäsitysten pohjalta. Laadullisen analyysin avulla syvennetään ymmärrystä norpansuojeluun liittyvistä näkökulmista, suojelukäsityksistä ja eri keinojen hyväksyttävyydestä. Kaiken kaikkiaan suojelukeinoihin suhtauduttiin myönteisesti. Vähiten kannatettua toimenpidettäkin eli kalastusrajoitusten alueen laajentamista piti erittäin tai jokseenkin kannatettavana 70 % vastaajista. Eniten kannatusta saivat ympäristömyrkkyjen vähentäminen, norppaturvallisten kalastusvälineiden kehittäminen ja käyttöönotto sekä apukinosten rakentaminen pesinnän tueksi vähälumisina talvina. Eri suojelutoimenpiteiden kannatettavuutta käytettiin vastaajien ryhmittelyyn klusterianalyysin avulla päätyen kolmeen eri vastaajaryhmään: innokkaat (42,3 % vastaajista), myönteiset (41,3 % vastaajista) sekä maltilliset (16,4 % vastaajista). Suojelun ja kalastuksen yhteensovittamista pidettiin tärkeänä jopa kaikkein innokkaimpien suojelijoiden keskuudessa. Yhteensovittamista korostaneet kansalaisnäkemykset ja konkreettiset ehdotukset esimerkiksi kalastustekniikan kehittämiseksi luovat edellytyksiä norpansuojelun ja kalastuksen välisten ristiriitojen lieventämiseen. Norpansuojelun keinoista päätettäessä oleellista on, että tunnistetaan erilaiset arvot, elämänmuodot ja niiden sovittelun tarve.
Copyright (c) 2025 Annika Tienhaara, Pekka Salmi, Eija Pouta, Tuija Lankia https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
”Kyllähän se vähän yllätti” – Tiedontarpeet ja oikeudenmukaisuuden kokemukset tuulivoimasta kahdessa suomalaisessa kunnassa
Tuulivoima on lisääntynyt Suomessa nopeasti viimeisen vuosikymmenen aikana. Poliittiset tavoitteet, kuten hiilineutraalius ja energiaturvallisuus, luovat paineita kehityksen jatkumiselle. Samalla tavoitteet tuulivoimahankkeiden luvitusprosessin nopeuttamisesta ja paikallisen kuulemisen laajentamisesta voivat aiheuttaa ristiriitoja. Tutkimme tätä jännitettä tarkastelemalla tuulivoimahankkeiden päätöksentekoprosesseja ja asukkaiden kokemuksia kahdessa Pohjois-Suomen pienessä kunnassa, Simossa ja Pyhännällä, joissa on viime vuosina toteutettu suuria tuulivoimahankkeita, ja uusia hankkeita on vireillä. Aineistona käytämme kuntalaisten haastatteluja ja tarkastelemme havaintoja oikeudenmukaisuuden kolmijaon viitekehyksessä. Monille haastateltaville hankkeiden laajemmat ja epäsuorat vaikutukset, kuten alueiden jatkokäyttö voimaloiden käyttöiän päätyttyä, olivat epäselviä. Lisäksi keskeisiä huolenaiheita olivat tuulivoiman vaikutukset maisemaan, liikenteeseen, metsästykseen, eläimistöön ja kasvillisuuteen. Näitä korostivat tuulivoimaloiden kasvanut koko ja maankäyttötarpeet. Hankkeisiin liittyvä tieto koettiin usein hajanaiseksi ja vaikeasti saavutettavaksi. Tulokset osoittavat, että tuulivoimahankkeet vaikuttavat usein pieniin paikallisyhteisöihin, jotka kokevat vahvaa sidettä tiettyyn osaan laajaa kuntaa. Näiden ryhmien tavoittaminen on keskeistä hankkeiden hyväksyttävyyden ja oikeudenmukaisuuden kannalta. Oikeudenmukaisuuden näkökulmasta epäkohtia nousi erityisesti jako-oikeudenmukaisuudessa, sillä ulkopuolisten hanketoimijoiden ja kuntalaisten sekä siirtolinjojen ja voimala-alueiden maanomistajien välillä koettiin epätasapainoa. Tunnustavan oikeudenmukaisuuden puutteet nousivat esiin, kun tavalliset kuntalaiset kokivat jäävänsä päätöksenteossa maanomistajien ja hanketoimijoiden varjoon. Tulosten perusteella kohdennetut kehitystoimenpiteet hankeviestinnän ja osallistumismenettelyjen parantamiseksi voivat vähentää tarpeettomia konflikteja ja edistää tuulivoimahankkeiden paikallista hyväksyttävyyttä.
Osallistuva Suunnittelu ja Päätöksenteko
Copyright (c) 2025 Anni Niemi, Lassi Similä, Hanna Pihkola, Tiina Koljonen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ruokapakkaamisen kestävyysmurros: kuluttajakansalaisen näkökulma
Ruokapakkaamisen kestävyysmurros on keskeinen osa siirtymää kohti kiertotaloutta, mutta sen edistyminen riippuu sääntelyn, materiaalikehityksen ja kuluttajakäyttäytymisen yhteisvaikutuksesta. Tässä tutkimuksessa tarkastellaan kuluttajakansalaisen roolia ja toimintatilaa ruokapakkaamisen kestävyysmurroksessa. Aineisto koostuu laadullisesta kuluttajapaneelista ja haastatteluista, joiden perusteella analysoidaan kestävämpien pakkausvalintojen kulutukseen vaikuttavia tekijöitä. Tulokset osoittavat, että kuluttajakansalaisen valintoja ohjaavat erityisesti arjen käytännöt, infrastruktuuriset puitteet sekä tiedolliset ja psykologiset tekijät. Lajittelun ja kierrätyksen haasteet, epäselvät ympäristöväittämät ja sääntelyn puutteet rajoittavat kestävää kulutusta. Toisaalta toimiva jätehuolto, selkeät pakkausmerkinnät ja arkeen sopivat ekologiset pakkaukset voivat edistää kuluttajakansalaisen aktiivista roolia. Tutkimus korostaa, että ruokapakkausten kestävyysmurroksen edistämiseksi tarvitaan rakenteellisia muutoksia, kuten tiukempaa sääntelyä, parempaa kuluttajainformaatiota ja innovatiivisia kierrätysratkaisuja. Kuluttajakansalainen ei ole pelkkä passiivinen kuluttaja, vaan voi toimia muutosagenttina ja edistää kestävämpää ruokapakkaamista yhteiskunnallisella tasolla.
Copyright (c) 2025 Nina Tynkkynen, Kirsi Sonck-Rautio, Taina Lahtinen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Hautausmaa hyvinvointivaltion lähipalveluna maaseutukylissä
Tarkastelemme hautausmaata kylän viimeisenä julkisen vallan tuottamana lähipalveluna. Tutkimme, mikä merkitys hautausmaalla on maaseudun elinvoiman ja toimeentulon kannalta, mistä kylien elävät hautausmaat kertovat, ja miten niiden kautta voi lukea laajoja yhteiskunnallisia muutoksia, kuten hyvinvointivaltion onttoutumista ja markkinoistumista. Tarkastelutapamme yhdistää historiantutkijan ja sosiaalitieteilijän menetelmät sekä dokumentti- ja haastatteluaineistot hyvinvointivaltion palvelurakenteessa tapahtuneiden muutosten tarkasteluun kylähautausmaiden kautta. Ymmärrämme toimeentulon elannon ja rahalla mitattavan toimeentulon ohella arkiseksi elämästä selviytymiseksi, turvaksi ja tietoisuudeksi. Tutkimuskohteenamme ovat Pohjois-Karjalan kylähautausmaat. Esimerkkikylämme Polvijärven Martonvaara ja Tohmajärven Petravaara osoittavat hautausmaiden merkityksen kylän elinvoimalle. Kylähautausmaa on huomaamaton toiminnan paikka. Se yhdistää ja kokoaa kyläläiset monella ennalta arvaamattomalla tavalla, eikä sitä vallitsevan lainsäädännön mukaan voi viedä pois.
Copyright (c) 2024 Ismo Björn, Pirjo Pöllänen https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Opponent’s statement on the PhD dissertation and the defense of Satu Läheenoja
Satu Lähteenoja’s PhD thesis consists of five published articles and an extensive introduction. The articles make strong, or even major, contributions to research and Satu Lähteenoja’s contribution to the articles is clearly demonstrated. The introduction combines the articles into a whole and through the introduction the contribution is clearly bigger than the sum of the five articles. The defense event speech, Lectio Praecursoria, by Satu Lähteenoja, is published in the same Alue ja Ympäristö issue.
Copyright (c) 2024 Per Mickwitz https://creativecommons.org/licenses/by/4.0